Alena Sabuchová
Šeptuchy

© Alena Sabuchová
 © Artforum, Bratislava, 2019
ISBN 978-80-8150-278-1
 
Príbehy majú vždy na začiatku inú príchuť, kým sa niečo naozaj
nestane. A zvyčajne sa skôr či neskôr stane.  
   Ten náraz celkom určite počuli jelene, čo si mysleli, že o tomto 
Čase  je vzduch čistý a netreba sa báť, že by im niekto vletel do
cesty. Ponáhľal sa, ale myslel si to isté, cesta bola prázdna a nebo
jasné, bolo vidieť hviezdy. Hmly sa plazili okolo ako po iné dni
a noci, čo už sa vám môže stať medzi Hajnowkou a Orzeskovom. 
Mal zapnuté hmlovky aj rádio – vysielali nočnú diskusiu o ra-
kovine z mobilných telefónov. Francúzska vláda vtedy vydala 
vyhlásenie, že používanie mobilov predstavuje nebezpečenstvo 
hlavne pre deti. 
 „Pridali sa k nej aj minister zdravotníctva Izraela a vlády Talianska
a Ruska. Osoby, ktoré začali používať mobilný telefón
ešte pred dvadsiatym rokom života, majú vyššiu pravdepodob-
nosť, že sa u nich vytvorí glióm – malígny nádor mozgu. Sú
tiež vystavení rakovine vestibulárneho nervu, čo môže viesť až 
k hluchote,“ znel ženský hlas, ku ktorému si chvíľu predstavo-
val tvár. 
   Preladil. Lech Kaczynski ešte žil, novým šéfom Kancelárie pre-
zidenta sa stal Piotr Kownacki. 
   Medzi lesmi sa trochu strácal signál, po prehľade správ hrali
Amy Macdonald a This is the life. 
   Bolo to za dedinou, ale domáci nikoho nevideli. O necelých
pätnásť kilometrov by bol doma. 
   Našli ho nadránom, umrel pri prevoze do nemocnice. 
   Na liturgii báťuška hovoril, že nech Hospodin odpustí tomu, 
kto toto spôsobil, hoci neúmyselne. 
   Za Dorotou po pohrebe prišla jeho žena a chcela jej dať neja-
ké peniaze. 
 „Nevieš zistiť, ako sa má?“ 
 „Na pravde božej už dobre,“ povedala Dorota. 
 „A už je tam, či je ešte len v mytarstvách?“ 
 „To neviem.“ 
 „A nemôžeš sa ho spýtať?“ 
   Dorota pokrútila hlavou. 
 „Čo? Málo? Iných sa môžeš, len môjho muža sa nemôžeš…“ 
 „Nerozprávam sa s mŕtvymi.“ 
 „Ale prosím ťa, všetci to o tebe vedia, aj že za to berieš peniaze!“ vychrstla jej do tváre po pohrebe. 
   Doroty sa nikto nezastal. 
   Do Hajnowky aj okolitých dedín prišlo niekoľko poľských te-
levízií, boli sme v hlavných správach. Rozšírilo sa to. Záchod 
na ceste a smrteľná dopravná nehoda. A ľudia rozprávali. Na
kameru radi a veľa. 
 „Myslíme si, že to bola tá z Opaky.“ 
 „Určite to bola tá z Istoku, tá im to nakázala.“ 
 „Takéto veci vraveli, že robí šeptucha z Kaniuk…“ 
 „Tá z Grabowca to bola…“ 
   Oficiálna policajná správa hlásila, že vodič nezvládol riadenie
vozidla kvôli neočakávanému predmetu na ceste –  kvôli toale-
te. Razom sa objavila pred ním v tme a auto v rýchlosti nestihlo
zabrzdiť. 
   Ozývali sa aj takí, čo hovorili, že išiel príliš rýchlo, že to bola
jeho chyba, bez ohľadu na to, či niekto záchod na ceste nechal
alebo nie. 
   Za báťuškom prišla redaktorka spýtať sa, čo si o tom myslí. Či 
sa u nich bežne deje, aby sa ľudia zabíjali na ceste kvôli záchodo-
vej mise. Pýtali sa aj starostu Hajnowky. Dal si oblek a dušoval
sa, že o týchto praktikách nič nevie. 
 „Počul som, že sa ľudia zaujímajú o toto remeslo, ale nikdy som
sa s tým osobne nestretol.“ Stará mama s Elzbietou sedeli pred
telkou. 
 „Klame, len sa mu tak z huby práši.“ 
 „Myslíme si, že išlo o nešťastnú náhodu, určite by som to ne-
pripisoval zvyklostiam v tomto kraji. Práve dokončujeme zdra-
votné stredisko, má nám pribudnúť jedna sanitka.“ 
   Zato báťuška sa rozhorčil podobne, ako to robieval pri litur-
giách. 
 „Pravoslávna cirkev sa rázne dištancuje od praktík akejkoľvek
mágie. Tu sa mágia nestala dôsledkom, ale prostriedkom, kvôli
ktorému vyhasol ľudský život.“ 
   Ťažko hovoriť o hajzli v strede cesty ako o čiernej mágii, no
v skutočnosti mal pravdu. 
   Ktorási zo šeptúch to niekomu poradila ako riešenie svárov
o dedičstvo medzi rodinami. Nech do stredu cesty prinesie zá-
chod, poleje ho benzínom a zapáli. Zapáliť už ho nestihol. Vinník
sa nikdy nenašiel ani neprihlásil. 
   Ešte dlho sa však o tom hovorilo. A ľudia, ako inak, pridávali
svoje verzie a označovali ľudí podľa vlastného uváženia. Bolo
to ako so zhorenou kaplnkou v Bóle – všetci presne vedeli, kto
za to mohol.
Keď sa Dorota vracala zo školy, našla malého Macieja, ako pri
jednom z močiarov láme konáre. Bola to jeho najobľúbenejšia
a častá činnosť. Zdalo sa, že má absolútne vymyslený systém
a presne vie, čo robí. Aj za akým účelom. 
 „Chceš postaviť priehradu?“ 
   Vytiahla z tašky lízanku so šumienkou, čo sme si kupovali na 
stanici v Hajnowke. 
   Podala mu ju, Maciej si ju bez slova vzal.
   Okolo prechádzala skupinka chlapcov na bicykloch, medzi ni-
mi aj Andrzej Kozlowski. 
 „Vy ste dvaja retardi!“ zakričal jeden z nich. 
 „Ona smrdí mŕtvolami a on hovnom!“ 
   Dorota s Maciejom na nich pozerali a ani jeden nič nepovedal. 
Horšie bolo, že ani Andrzej nič nepovedal. 
 „Nevšímaj si ich,“ povedala. 
   Maciej znenazdajky chytil kameň a hodil ho do jedného z nich. 
Trafil mu rovno do obočia. Všetci zostali chvíľu bez pohnutia. 
Pár krátkych sekúnd predtým, než sa bolesť a krv rozhodnú
prísť, keď ich mozog pozve. 
   Chlapec si chytil čelo, odkiaľ mu nad okom stekal úzky čer-
vený pramienok. Končeky prstov sa mu začervenali presne tak,
ako keď Dorota zavárala ríbezle. 
 „Toto si odserieš!“ povedal a zoskočil z bicykla. 
   Poháňaný srdom alebo pračudesnou kolegialitou hodil svoj
bicykel do prachu aj druhý chlapec a rozbehli sa k Dorote a Ma-
ciejovi. 
 „Čo vám šibe, je to decko, nechajte ho!“ kričala Dorota. 
   Andrzej stál pri svojom bicykli a nepovedal nič. 
   Čakal, kým sa jeho kamaráti zúrivo rútili na Macieja, ktorý
začal utekať a stratil pri tom svoje pozliepané okuliare. Bežal
do lesa ako malá myš, ktorej sa šťastnou náhodou podarilo
zdrhnúť. 
   Bežala za nimi a presviedčala ich, aby sa na to vykašľali, nemô-
žu predsa zbiť šesťročné decko. 
   Vzdali to. Nechcelo sa im bežať hlbšie do lesa. Vrátili sa späť
k Andrzejovi, čo bez slova podopieral bicykel. Na zemi našli Ma-
ciejove okuliare, z ktorých mu pri behu odpadlo uško. 
   Chlapec s krvavým čelom na ne stúpil a z celej sily ich roz-
šliapol. 
 „A ty buď rada, že sa ti neušlo, mŕtvolárka z voza!“ 
   Potom si zobrali bicykle a spolu s Andrzejom odišli. 
   Zdvihla Maciejove okuliare a ešte chvíľu tam bez pohnutia
stála. Čakala, kedy sa vynorí z lesa, ale bála sa, aby sa Andrzejo-
va partia nevrátila. 
   Vždy stála tak trochu medzi dvoma svetmi, tak sa jej to dia-
lo, nemala na výber. Za ňou sa kýval les, odkiaľ sa občas ľudia
nevracali, a pred ňou začínala cesta vedúca medzi ľudí, s ktorý-
mi sa jej nechcelo žiť. Ktorým nerozumela a oni nerozumeli jej. 
Rozbolelo ju brucho.